LŽB pirmininkė F. Kukliansky
Šiemet minime 75 metus nuo Holokausto pradžios. Žmogui, gimusiam 1941m. birželio 1d. šiandien yra 75 metai, jo vaikai – nebe jaunuoliai, anūkai taip pat suaugę. Šiandien, žiūrėdami filmus apie Holokaustą, verkiame todėl, kad dar prisimename, ką patyrėme,- neapsakomai žiaurų elgesį su žydais ir dėl to verkia mūsų vaikai. Praeis keli dešimtmečiai ir verkiančiųjų nebeliks, nes įvykiai nieko nebejaudins. Galėčiau palyginti su Napoleono karu 1812m. Įdomi istorija, kad Napoleonas ir Kutuzovas buvo Vilniuje, bet ji nebejaudina. Šiandien, praėjus 75 metams, yra nemažai žmonių, kuriuos jaudina ir skaudina Holokausto įvykiai, žydų žudynės ir jų gelbėjimas. Išgyvenome sovietmetį, laisvoje Lietuvoje gyvename jau 26 metus, bet žydus gelbėti išdrįsę žmonės, nesulaukia deramos pagarbos. Iki šios dienos jokio paminklo, jokio ženklo, kur žydai galėtų melstis, medituoti ar atsidėkoti už savo išgelbėtas gyvybes – nėra.
Praėjus 75 metams po Holokausto, žydų bendruomenė gavo iš Vilniaus savivaldybės malonią dovaną – Žydų gatvės lenteles jidiš ir hebrajų kalbomis. Tikrai buvo gražus renginys: miesto meras šypsojosi, LŽB pirmininkė taip pat, dalyvavo Izraelio ambasadorius ir kiti svarbūs asmenys, skambėjo žydų dainos. Tą pačią dieną, praėjus kelioms valandoms po šios ceremonijos, Vilniaus savivaldybėje nuspręsta, kad pasirinkta vieta Gelbėtojų paminklui yra netinkama, bet nepasakė, kuri tinkama. Sprendimas eilinį kartą atidedamas, vis pažadant reikalą sutvarkyti. Merai keičiasi, paminklo ir vėl nėra. Sakyčiau, jog tai spjūvis į veidą visai žydų bendruomenei ir ypač man, nes aš esu iš išgelbėtųjų žydų šeimos. Man dabar gėda prieš visą mano giminę, pasklidusią pasaulyje. Mano 94 metų dėdė yra vienas iš išgelbėtų, aš negaliu jam paaiškinti kodėl?